PUHE KOMMUNIKAATIOMUOTONA JA TUTKIMUSKOHTEENA - Aaltonen, Olli (Puhe ja kieli, 2008)
Puhe on ihmisen luontainen kommunikaatiomuoto. Se on käyttäytymispiirre, joka viime kädessä erottaa meidät muista eläimistä. Vain ihmiset puhuvat ja jokainen terve lapsi oppii puhumaan täysin automaattisesti. Epäilemättä lapsi perii jo geeneissään ne valmiudet, joita hän tarvitsee oppiakseen puhumaan ja ymmärtämään kieltä. Synnynnäinen kielikyky ei kuitenkaan aktualisoidu itsestään, ellei lapselle puhuta tai jos hänen kuulonsa ei toimi. Toisin sanoen tarvitaan vanhemman ja lapsen välistä luonnollista vuorovaikutusta, jossa puhetta täydennetään ilmeillä ja eleillä. Vaikka puheen yleisin ilmenemismuoto on artikuloitu puhe, niin yhtä vaivattomasti kuin kuulevat lapset alkavat puhua, kuurot lapset oppivat käyttämään käsien ja kasvojen eleitä viestintänsä välineinä suun eleiden sijasta. Aivojen näkökulmasta molemmat kommunikaatiomuodot lopulta liittyvät samojen aivoalueiden toimintaan. Fonetiikka tutkii puhetta. Suomessa fonetiikka on kuitenkin tällä hetkellä lähes kodittomana humanististen ja luonnontieteiden välisellä ei-kenenkään-maalla. Suoraan fonetiikkaan liittyneet yliopistolliset virat ovat vähentyneet 1980-luvulta lähtien valtakunnallisesti alle puoleen. Näin on tapahtunut siitä huolimatta, että foneettisen tiedon ja taitojen tarve on yhteiskunnassa jatkuvasti kasvanut.